Київський Столичний Університет імені Бориса Грінченка
Цифрова дипломатія у сучасній зовнішньополітичній діяльності США
У статті проаналізовано особливості формування й підходи реалізації цифрової дипломатії як інструменту сучасної зовнішньої політики США. Зовнішня політика США все більше спирається на можливості міжнародно-інформаційних технологій, а дипломатія виходить за межі традиційних переговорів і стає інтегративним елементом цифрового політичного простору. У роботі з’ясовуються теоретико-методологічні підходи, що сформувалися у рамках міжнародно-політичної науки щодо розуміння концепції цифрової дипломатії. Визначається, що цифрова дипломатія є продовженням традиційної дипломатичної діяльності, але із застосуванням нових технологічних підходів, вона включає різні форми комунікації, зокрема використання соціальних мереж, офіційних урядових вебсайтів, блогів, онлайн-конференцій, відеоплатформ та цифрових месенджерів. Завдяки інструментам цифрової дипломатії країни спроможні ефективно доносити свою позицію до міжнародної спільноти, вибудовувати комунікаційні стратегії з різними цільовими аудиторіями, здійснювати інформаційний вплив у режимі реального часу та протидіяти пропаганді та іншим деструктивним інформаційно-комунікаційним впливам. США зі свого боку, як глобальний лідер, використовують цифрову дипломатію як потужний інструмент реалізації своєї зовнішньої політики, механізм активного просування стратегічних національних інтересів у сучасному нестаціонарному, антагоністичному й взаємозалежному світовому порядку. У статті характеризовано етапи розвитку цифрової дипломатії у США від адміністрації Дж. Буша-молодшого й до твіттер-дипломатії Д. Трампа. Наголошується, що особливо активно цифрові технології почали впроваджуватися у зовнішньополітичну практику США під час адміністрації Б. Обами із втіленням концепції Public Diplomacy 2.0, що передбачала широке використання соціальних медіа у зовнішньополітичних комунікаціях. Окремо визначається сучасний інституційний механізм із впровадження цифрових технологій у зовнішньополітичному процесі США, розкриваються особливості цифрової дипломатії США в умовах російсько-української війни.
Авторське право (c) 2026 Інтегровані комунікації
Дискредитаційні кліше в російському медіадискурсі: історична тяглість і сучасні практики
У науковій статті проаналізовано медійні засоби маніпулювання РФ як системний інструмент інформаційної агресії проти України. Значну увагу приділено дискредитаційним кліше — стійким лінгвоконструкціям, поширеним у російському медіадискурсі й спрямованим на дегуманізацію українства. Такі політичні шаблони є основним засобом шельмування, спрямованим на підтримку імперського дискурсу та впливу на громадську думку. Автор доводить, що мова ворожнечі виконує не лише номінативну, а й ідеологічну функцію — легітимізує насильство, виправдовує воєнні злочини, утверджує імперське світобачення. Метою дослідження є комплексний аналіз дискредитаційних кліше в російських медіа. Дослідження засвідчує спадковість ідеологічних наративів, адже кліше як засіб шельмування в російських медіа не є випадковим явищем. Мова ворожнечі має історичне коріння й продовжує засади радянської пропаганди, адаптовані до умов сучасного інформпростору. Пропонований аналіз є важливим для розуміння російсько-імперського медіадискурсу та його впливу на суспільну свідомість. Автор публікації наводить численні факти використання мови ворожнечі в СРСР та ілюструє, як вона трансформувалася в засіб формування свідомості в умовах РФ. Дослідження підтверджує потребу в дієвих засобах протидії російсько-імперському інформаційному впливу. Зокрема, розробки інформаційної стратегії України, котра б включала діяльність спеціалізованих аналітичних центрів, зростання медіаграмотності громадян й активізацію міжнародної співпраці у сфері інформаційної безпеки. Важливість дослідження полягає у зосередженні уваги на всебічному аналізі медійних наративів РФ та потребі зміцнення протидії інформаційній агресії. Отримані результати можуть бути використані в подальших дослідженнях російської інформаційної агресії та викритті ворожої пропаганди й дезінформації.
Алгоритмізація публічної комунікації у платформному середовищі: виклики для демократичних процесів
Демократія як форма політичного устрою та комплекс соціальних інститутів є історично зумовленим результатом глибоких соціальних, світоглядних і ціннісних трансформацій. У цьому комплексі змін діє велика кількість акторів та інструментів, які формують елементи складних взаємозв’язків між різноманітними інституціями й надають демократії процесуального характеру. Публічна комунікація є одним з основних елементів демократичних процесів, оскільки втілює можливість вільної суспільної дискусії щодо різноманітних ідей, які можуть бути обговорені та піддані критиці. Технологічна революція останніх десятиріч створила принципово нове середовище для публічної дискусії завдяки цифровізації, платформізації та алгоритмізації. Алгоритми сьогодні визначають видимість, пріоритетність, доступність і циркуляцію інформації. За цих умов вони перестають бути суто технічними інструментами та набувають ролі соціокомунікаційних посередників, що впливають на формування суспільної уваги, рамки публічної дискусії та конфігурацію демократичної взаємодії. Сучасна платформізація та алгоритмізація публічної сфери змінюють не лише способи споживання інформації, а й умови прояву суспільної думки.
Комунікаційний вимір цифрової трансформації бізнесу: порівняльний аналіз українських та міжнародних кейсів
У статті досліджено комунікаційний вимір цифрової трансформації бізнесу на основі порівняльного аналізу публічно задокументованих кейсів. Під комунікаційним виміром цифрової трансформації розуміємо сукупність змін у процесах, каналах та практиках обміну інформацією між організацією та її стейкхолдерами, а також між внутрішніми підрозділами, що виникають унаслідок впровадження цифрових технологій. Ці зміни визначають здатність компанії до координації дій, прийняття рішень та забезпечення прозорості під час трансформацій. Проаналізовано три українські трансформації, які у публічних джерелах описані як успішні (НЕК «Укренерго», «Monobank», «Сільпо»), та три міжнародні приклади проблемних цифрових трансформацій (GE Digital, Tesco Fresh & Easy, TSB Bank). Виявлено повторювані комунікаційні патерни: в успішних кейсах спостерігається інтеграція каналів, швидкість реагування, прозорість інформування та міжфункціональна координація; у проблемних — неузгодженість комунікацій, запізнілі повідомлення та фрагментована взаємодія між підрозділами. На основі галузевого порівняння сформовано таблицю комунікаційних практик, які супроводжують успішні та проблемні трансформації. Дослідження має природні для такого типу робіт обмеження, пов’язані з браком задокументованих українських невдалих трансформацій, різницею масштабів компаній та неможливістю встановити причинно-наслідкові зв’язки на основі публічних даних. Отримані висновки варто розглядати як попередні гіпотези, що потребують подальшої верифікації.
Концепт деколонізації у сучасному зарубіжному науковому дискурсі
Одним із ефективних засобів протидії деструктивному впливу російської пропаганди на українське суспільство, а також усунення з українського публічного простору російських наративів є практична реалізація концепту деколонізації. Метою дослідження є вивчення й узагальнення способів наукового осмислення концепту деколонізації в сучасному зарубіжному науковому дискурсі. Реалізація поставленої мети передбачає розв’язання таких завдань: 1) виявлення й аналіз наявних наукових підходів до концепту деколонізації; 2) узагальнення й систематизація способів наукового осмислення концепту деколонізації. Показано, що деколонізація за минулі десятиліття вийшла за межі суто історичного чи політичного контекстів. У центрі уваги сучасних науковців деколонізація здебільшого постає як складний процес еволюційного переходу до нової постколоніальної реальності, яка має політичний, економічний та культурний виміри. Зарубіжні наукові праці — насамперед північно-американські та європейські — засвідчують, що цілями дослідження деколонізації є пошук засобів і методологічних інструментів для переоцінки соціокультурних, зокрема медійних, процесів з орієнтацією на формування (відновлення) нової і власної ідентичності. Особливої уваги потребує розвиток критичної свідомості постколоніальної особистості, тобто нетолерантної до колоніальних наративів. На підставі опрацьованого матеріалу зроблено висновок про перманентну актуальність наукової уваги до проблематики деколонізації. Акцентовано зв’язок успішності проєкту деколонізації і залучення медійного ресурсу до відповідних процесів. Це зумовлено здатністю медіа забезпечити антиколоніальну епістемологічну непокору та нівелювання політичного, суспільного та культурного домінування колишніх метрополій.
Демонтаж пам’ятників Івану Павлову в Києві: чинники публічної (не)видимості подій у медіависвітленні
У статті проаналізовано усунення двох пам’ятників фізіологу Івану Павлову з публічного простору Києва. Враховуючи, що рішення органу місцевого самоврядування про усунення цих пам’ятників декларувалося як необхідне для декомунізації, деколонізації та дерусифікації Києва, автори зробили стислий огляд наукової літератури 1990–2020-х рр. із комеморації, декомеморації, політики пам’яті, насамперед тих публікацій, що були присвячені українській історії. Використовуючи метод контент-аналізу, концепцію фреймінгу медіаконтенту, автори зосередилися на особливостях висвітлення двох київських пам’ятників І. Павлову українськими масмедіа 2023–2025 років. Здійснено порівняльний аналіз історико-культурного значення та деяких інших характеристик цих двох пам’ятників. Встановлено, що про демонтаж одного з них оперативно повідомили громадськості майже всі найпопулярніші регіональні та більшість загальнонаціональних масмедіа. Натомість про інший монумент, що становив більшу цінність із точки зору мистецтвознавства, охорони культурної спадщини як праця вшанованого українського скульптора й кінорежисера Івана Кавалерідзе, українські масмедіа взагалі не проінформували свою аудиторію. Висунуто три гіпотези щодо причин такого різкого контрасту в медіасвітленні. Для перевірки гіпотез проведено додаткове дослідження українського медіаконтенту 2023–2025 рр., проранжовано найімовірніші чинники фреймінгу в медіависвітленні розглянутих двох пам’ятників Івану Павлову та деяких інших київських монументів, аналогічних за локаційними характеристиками. Практичне значення статті полягає, зокрема, в уточненні значення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в 2024–2025 рр. як впливового джерела публічної інформації про київські події, а також у виявленні недоліків журналістської діяльності провідних українських масмедіа того ж періоду, наданні рекомендацій щодо вдосконалення української масмедійної діяльності.
Медіапросьюмеризм як явище й технологія виробництва інформаційного продукту
Актуальність дослідження медіапросьюмеризму зумовлена тотальною трансформацією медіасистеми, де традиційна лінійна модель комунікації поступається місцем мережевій структурі, а межа між виробником і споживачем остаточно розмивається. У сучасну цифрову епоху медіапросьюмеризм постає не просто як форма поведінки користувача, а як фундаментальна технологія виробництва інформаційного продукту, що визначає логіку функціонування глобального медіапростору. Метою статті є комплексне теоретичне обґрунтування медіапросьюмеризму як синтезу соціокультурної зміни парадигми (явище) та інструментального механізму створення медіатекстів (технологія), а також виявлення специфіки його реалізації в умовах екзистенційних викликів. Для розв’язання поставлених завдань, що охоплюють генетичний аналіз концепту, типологізацію просьюмерських практик та порівняння глобальних моделей із національними реаліями, було застосовано комплекс методів: системний підхід, термінологічний аналіз, кейс-метод (на прикладі тіктоку та інстаграму), дискурс-аналіз за Родні Джонсом, а також математичне моделювання та дисперсійний аналіз для оцінки ефективності алгоритмів штучного інтелекту на медіаплатформах. Результати дослідження дозволили виокремити шість ключових типів медіапросьюмеризму (DIY, кастомізація, самовідстеження, колаборативні технології, автоматизоване виробництво тощо) та встановити, що цінність сучасного контенту прямо залежить від рівня «креаторної інтерактивності». Доведено, що західна модель медіапросьюмеризму часто функціонує як «оксамитова клітка» алгоритмічного управління та експлуатації «вільної праці», тоді як українська модель трансформувалася у форму цифрового активізму та інструмент національного опору. У висновках обґрунтовано, що високий рівень медіакомпетентності та ціннісний орієнтир дозволяють перетворити інструменти контролю на інструменти визволення, забезпечуючи цифрову свободу Homo digitalis. Науково-практичний досвід Університету Грінченка підтверджує, що формування медіамайстерності через постановку студента в позицію творця є запобіжником проти маніпулятивних наративів та фундаментом національної стійкості.
Філософські теорії як методологічна основа розробки та впровадження цифрових когнітивних технологій в медіа
У статті здійснено спробу виявлення й аналізу філософських теорій, які дозволять переосмислити практику впровадження цифрових когнітивних технологій у журналістські практики як в історичній ретроспективі, так і щодо сьогодення, сформувати науково-обґрунтовані гіпотези щодо потенціалу та ризиків їх застосування в медіагалузі в майбутньому. Філософські теорії дають змогу активізувати дискусії щодо аксіологічних засад розробки та впровадження цих новітніх технологій саме в аспекті розширення когнітивних практик журналістів як цифрових щодо збору, перевірки, аналізу, зберігання, відтворення, узагальнення, репрезентації у різних форматах соціально-важливої інформації. Актуальність презентованої статті полягає в необхідності перманентного осмислення передумов та наслідків застосування цифрових когнітивних технологій в медіа, які не тільки інформують аудиторію щодо актуальних подій, але й формують картину світу споживачів медіаконтенту, їх фрейми, вікна Овертону, спіралі мовчання, а отже, визначають стереотипи, сценарні плани життя, диференціацію суспільства на тимчасові та постійні соціальні групи, визначають суспільні настрої. У статті розглянуто ключові філософські напрями, що мають особливе значення для розробки цифрових когнітивних технологій, а саме: теорія соціального конструювання технологій, трансгуманізм, репрезентаціоналізм, комп’ютаціоналізм, функціоналізм, а також епістемологічні та етичні аспекти, що є невід’ємною частиною цієї галузі. Для досягнення мети застосовано комплекс наукових методів дослідження: описовий, систематизації, порівняльно-зіставний, аналізу, синтезу та узагальнення.
Навчальний іміджевий центр як навчальна та іміджева платформа навчально-наукового інституту журналістики
Статтю присвячено аналізу діяльності студентських комунікаційних підрозділів як дієвого інструмента формування іміджу та репутації закладу вищої освіти й водночас інноваційної платформи для практичної підготовки фахівців креативних індустрій. У межах огляду останніх досліджень і публікацій розглядається концептуальний базис категорій «ідентичність», «імідж» та «репутація». Аналіз теоретичних джерел дав змогу виявити тенденцію до переходу від статичних моделей візуальної ідентифікації до динамічних стратегій керування репутацією через залучення стейкхолдерів. Метою роботи є обґрунтування моделі «внутрішньої агенції» на прикладі діяльності Навчального іміджевого центру (НІЦ) ННІЖ КНУ імені Тараса Шевченка. Досліджено можливості та переваги студентських агенцій, висвітлено роботу НІЦ як внутрішньої агенції, що поєднує практичне навчання студентів із реалізацією комунікаційної стратегії інституту. Окреслено структуру НІЦ, ключові напрями створення контенту та специфіку використання цифрових каналів комунікації для взаємодії з різними групами стейкхолдерів. Продемонстровано, що функціонування НІЦ як навчальної та іміджевої платформи забезпечує ефективну реалізацію концепції «навчання через досвід», допомагаючи студентам здобувати фахові компетентності в реальних ринкових умовах. Визначено, що диференційоване використання соціальних мереж дає змогу інституту транслювати академічну експертність через Фейсбук та формувати емоційний зв’язок з абітурієнтами й студентами через сторітелінг у ТікТок та Інстаграм. Підкреслено, що модель НІЦ створює синергічний ефект: університет отримує якісний супровід своєї діяльності та зміцнення конкурентних позицій, а студенти — розвиток професійних компетентностей. Доведено, що інтеграція освітнього процесу з реальною піар-діяльністю є оптимальним шляхом розвитку сучасної медіаосвіти.
Штучний інтелект у візуальних комунікаціях благодійних та волонтерських кампаній під час війни
У статті розглянуто роль штучного інтелекту у візуальних комунікаціях благодійних та волонтерських кампаній під час російсько-української війни. Актуальність теми визначається стрімким зростанням обсягів дезінформації і потребою у створенні ефективних контркомунікаційних матеріалів, що забезпечують достовірність, швидкість та емоційний вплив. Візуальні матеріали, згенеровані нейромережами, відкривають нові можливості для благодійних ініціатив: дають змогу оперативно створювати контент, адаптувати стилістику під конкретні аудиторії та формувати сильні символічні образи, що посилюють мобілізаційний ефект. Метою дослідження є аналіз практик використання технологій штучного інтелекту у візуальних комунікаціях українських волонтерських і комерційних ініціатив у воєнний період. Для досягнення мети застосовано методи аналізу наукових джерел, контент-аналізу візуальних матеріалів та кейс-стаді. Розглянуто приклади використання ШІ-візуалізації, зокрема у волонтерських проєктах, благодійних кампаніях і цифрових ініціативах, що поєднують креативні підходи з мобілізаційними завданнями. У результаті встановлено, що застосування генеративних нейромереж дає змогу значно прискорити виробництво візуального контенту, розширити творчі можливості комунікаторів та підвищити рівень залучення аудиторії завдяки новизні й емоційній виразності зображень. Водночас ефективність таких матеріалів залежить від доречності їх використання та дотримання етичних норм, оскільки некоректне застосування ШІ може знижувати рівень довіри до джерел інформації. Зроблено висновок про те, що штучний інтелект стає важливим інструментом візуальних комунікацій у воєнний час, поєднуючи потенціал підвищення ефективності контенту з необхідністю відповідального та свідомого використання.
Історія та сучасність українсько-балтійських (Латвія та Литва) літературних та публікаційно-видавничих відносин
Актуальність наукової проблеми визначається сучасними загрозами геополітичного та загальнокультурного характеру. Зокрема, йдеться про літературні та публікаційно-видавничі відносини між Україною та Латвією й Литвою, які мали місце у XX ст. й у наш час. З цього приводу розгортається широке поле подій художньо-літературного та публікаційно-видавничого характеру, розглянуте як в історичній ретроспекції, так і в сучасному ракурсі. Основними авторами, які висвітлювали ці проблеми, є, зокрема, у Литві — Misiūnas, Remigijus, у Латвії — Māra Rozenberga, Santa Lauga, Pauls Daija, Benedikts Kalnačs, Eva Eglāja-Kristsone, в Україні — Ірина Продан. Мета дослідження — схарактеризувати основні етапи публікаційно-видавничої діяльності (у сфері художньої літератури) в Україні, Латвії та Литві з урахуванням міжкультурних відносин, які склалися між літераторами й науковцями у цих країнах як в історії, так і на сучасному етапі. Методологія дослідження заснована на загальнонаукових принципах та методах, запозичених зі сфери літературознавства та перекладу (художня література), а також із публікаційно-видавничої діяльності. Результати дослідження: 1) творчі досягнення визначних літераторів України, Латвії та Литви, зіставлені з етапами розвитку публікаційно-видавничої діяльності в цих країнах; 2) факти з цієї сфери оцінені з погляду історії та сучасних відносин між народами і культурами цих держав. Висновки з дослідження: 1) діяльність визначних діячів культури України, Латвії і Литви в сфері художньої літератури схарактеризована з огляду на розвиток публікаційно-видавничої діяльності; 2) результати цього дослідження мають як теоретично-наукове значення, так і практичне застосування.
Сучасні тенденції розвитку світового книговидання: за форматом видань
Епоха глобальної цифровізації привнесла суттєві зміни у світову книговидавничу галузь. Електронні книги, аудіокниги, самарі, вебновели, AR-видання тощо дедалі більше стають узвичаєною традицією читацького споживання. На додачу швидкими темпами відбувається адаптація та кількісне зростання цифрових читацьких платформ. Метою пропонованої розвідки є аналіз структури світового книговидання в контексті його основних форматів та наявних тенденцій розвитку. Серед основних завдань доробку було виявлення сучасних тенденцій у цифровому сегменті книговидання, показ його місця в структурі традиційних друкованих видань у різних країнах світу, з’ясування українських надбань на цій ниві. Методологічним підґрунтям дослідження є джерелознавчий аналіз статистичних та наративних матеріалів із застосуванням методів і прийомів математичної статистики, дедукції та індукції, аналогії і синтезу. Науковою новизною статті є виявлення стану структури книговидавничої галузі за форматом книжкових продуктів у різних країнах світу, зокрема цифрового контенту. З’ясовано, що світове книговидання переживає період цифрової трансформації. На додачу до традиційних друкованих видань, електронних та аудіокниг з’явилися нові формати, а саме: самарі-книги, серіальна література, гібридні (імерсивні) видання, візуальні новели та інтерактивна проза, книги з доповненою реальністю. Характерною тенденцію є домінування смартфонів для читання і прослуховування книг, які поступово витісняють традиційні рідери та CD-програвачі. Ринок цифрового книгарства зберігає величезний потенціал і швидко розвивається, особливо в аудіоформаті. Досліджено, що навіть провідні країни світу застосовують різні підходи до просування і популяризації різних книжкових форматів. Виявлено ефективність моделей підписки для залучення аудиторії і монетизації цифрових проєктів. Зроблено також висновок про те, що сучасне світове книговидання, спираючись на традиційні формати виробництва і поширення, є інноваційною галуззю, яка швидко прогресує насамперед у цифровому сегменті. В Україні спостерігаються швидкі темпи розвитку цифрових книжкових форматів, зокрема в аудіосегменті, проте домінуючою є паперова друкована книжка як символ ідентичності та стійкості народу.
Макетування і верстка рекламних видань як перший крок до налагодження комунікації з читацькою авдиторією
Дослідження присвячене аналізу змін, що відбуваються в макетуванні й верстці рекламних видань. Етап макетування розглядається з позиції наближення видавничого продукту до авдиторії засобами технічної організації тексту, його дизайном. Актуальність теми дослідження зумовлена змінами, що відбуваються в галузі макетування і верстки видавничої продукції, зокрема рекламних видань, що невпинно розвиваються, заповнюючи інформаційні ніші, які виникають на ринку реклами і зв’язків з громадськістю. Мета дослідження — вивчити та систематизувати актуальні засоби донесення рекламної інформації до визначеної авдиторії, простежити відмінності в подачі реклами у мирний час та в умовах війни. Для досягнення поставленої мети визначено такий перелік завдань: 1) вивчити взірці української реклами, створеної до початку повномасштабної війни та після 24 лютого 2022 р.; 2) виявити й описати засоби та інструменти, зокрема й художньо-технічні, за допомогою яких рекламне повідомлення доноситься до потенційної авдиторії; 3) систематизувати результати. Теоретичне значення отриманих результатів стане підґрунтям для нових наукових пошуків. Практичні напрацювання дадуть змогу внести актуальні корективи до навчальних матеріалів. Під час дослідження вивчено різні типи української рекламної продукції, дизайн видань, поліграфічну якість, типологію, зроблено висновки щодо значення досліджених змін та їхнього впливу на українське суспільство у майбутньому. Друкована рекламна продукція досі залишається популярною. Найактивнішими регіонами за кількістю рекламних видань є Київ, Львівщина, Харківщина та Волинь. Український рекламний ринок в умовах війни демонструє здатність працювати в надскладних умовах невизначеності, обираючи ціннісні пріоритети, швидко реагуючи на події та глибоко розуміючи потреби.
Бренд-комунікація незалежних книгарень в умовах воєнного часу: кейс «Cенсу»
Стаття присвячена дослідженню бренд-комунікації незалежної книгарні «Сенс» як моделі ефективного брендингу в умовах динамічного розвитку українського ринку книгорозповсюдження. Актуальність зумовлена стрімким зростанням сектора книгарень попри повномасштабну війну, феноменом, коли кризовий контекст стимулює, а не гальмує розвиток книжкової інфраструктури, та необхідністю наукового осмислення практик маркетингових і брендингових стратегій книжкових магазинів. За даними Українського інституту книги, в Україні діє близько 800 офлайн-книгарень, провідні ритейлери фіксують зростання виторгу. У цьому конкурентному середовищі незалежні книгарні, позбавлені ресурсів великих мереж, змушені шукати ефективні стратегії брендингу. Мета статті — визначити та проаналізувати маркетингові ініціативи книгарні «Сенс» у контексті теорії брендингу й інтегрованих маркетингових комунікацій. Об’єктом дослідження є «Сенс» — незалежна книгарня, заснована у грудні 2021 р., яка виросла до трьох локацій і ввійшла до числа найвідоміших книжкових ритейлерів. За допомогою методів спостереження, аналізу та узагальнення виокремлено ключові складники брендингу: тип бренду-корпорації, атмосфера (книгарня, кавʼярня та подієвий майданчик), функція простору як майданчика спільноти, а також асоціативна база навколо слова «сенс», яка монетизується через мерчандайзинг і ситуативний маркетинг. Встановлено, що «Сенс» застосовує весь спектр інструментів інтегрованих маркетингових комунікацій: рекламу, зв’язки з громадськістю, стимулювання збуту, івент-маркетинг, прямий маркетинг, маркетинг взаємовідносин та ситуативний маркетинг. Комунікаційні канали описано за PESO-моделлю. Команді «Сенсу» вдалося створити унікальний імідж, зокрема завдяки успішному використанню брендингу і бренд-комунікацій. Зроблено висновок про те, що успіх «Сенсу» ґрунтується на концепції книгарні стилю життя, збагаченій чіткою громадянською ціннісною позицією та орієнтацією на побудову спільноти. Результати мають практичне значення для брендингу незалежних книгарень, що стають комунікаційними центрами, визначено перспективи подальших досліджень.
Видавництво «Західня Україна» в документах Центрального державного архіву-музею літератури і мистецтва України
У статті розглянуто питання комплексного аналізу архівних документів Центрального державного архіву-музею літератури і мистецтва України з діяльності видавництва «Західня Україна», що сформувалось в Україні у період 1927–1933 рр. Застосовано історичний, історико-біографічний методи, аналіз архівних документів, метод класифікації. Системний підхід дав змогу комплексно висвітлити проблему роботи видавництва у період більшовицького панування. Наукова новизна зумовлена маловивченістю діяльності видавничих структур України XX ст. Досвід роботи таких організацій досі не дістав адекватного наукового висвітлення і майже не впроваджений у практику сучасних українських видавництв. Діяльність видавництва «Західня Україна» сприяла національній єдності та культурній соборності українців. Одним із ключових напрямів його роботи став випуск однойменного журналу та альманаху, що популяризували творчість західноукраїнських письменників з усіх куточків світу. Загалом до фонду 579 Центрального державного архіву-музею літератури і мистецтва включено 249 одиниць зберігання. Основним джерелом відомостей про організацію у фонді ЦДАМЛМ України є справи, які містять інструктивно-керівні матеріали, реєстраційні журнали й книги, листування з авторами та іншими видавничими організаціями, матеріали, підготовлені редактором до видання. Найважливішими установчими документами є Статут Спілки революційних письменників «Західня Україна»; Положення про видавництво «Західня Україна»; Положення про редколегію при Спілці «ЗУ»; Правила для авторів. Найбільший масив документів — це підготовлені до публікації твори, зокрема рукописи публіцистичних, прозових i поетичних творів письменників Західної України. Отже, історіографічна база дослідження суттєво розширює погляд на видавничу справу на етапі становлення радянської влади.
Стратегії рекламування аудіоплатформ з урахуванням світового досвіду інклюзивності й українських реалій
У статті проаналізовано трансформацію рекламних стратегій популяризації аудіокниг у контексті зростання ролі аудіоформату в сучасному медіапросторі. Попри домінування візуального контенту в глобальному інформаційному середовищі, український ринок демонструє активний розвиток аудіосегмента, що зумовлено як світовими тенденціями цифровізації, так і внутрішніми соціально-політичними чинниками, пов’язаними з війною, гуманітарним спротивом та зростанням попиту на україномовний продукт. Аналіз останніх досліджень засвідчує зосередженість на питаннях функціонування аудіокниг, стратегіях розвитку ринку, цифровому маркетингу та діяльності агрегаторів. Однак проблема інклюзивної рекламної комунікації, зокрема щодо дітей з порушеннями зору, залишається недостатньо опрацьованою. Метою статті є розгляд ефективних моделей рекламних кампаній міжнародних і українських аудіосервісів, визначення можливостей їх адаптації до вітчизняного контексту з урахуванням інклюзивного виміру. У процесі дослідження використано аналіз кейсів, елементи порівняльного та контент-аналізу, що дало змогу простежити специфіку комунікаційних стратегій таких міжнародних платформ, як Audible і Storytel, а також соціальних ініціатив Royal Society for Blind Children та Royal National Institute of Blind People. Окрему увагу приділено українським сервісам «MEGOGO», «АБУК» і дитячому застосунку «Бробакс» від Суспільного. Результати свідчать, що міжнародні кампанії демонструють комплексний підхід до інклюзивності, інтегруючи її як у зміст продукту, так і в способи його просування, тоді як український ринок переважно зосереджується на інформуванні про наявність контенту. Встановлено, що сегмент дитячої аудиторії з порушеннями зору не має системної та цілеспрямованої рекламної підтримки. Зроблено висновок щодо необхідності розроблення інтерактивних комунікаційних моделей, орієнтованих на формування активної участі слухачів, що сприятиме розвитку читацької культури, національної ідентичності та соціальної інтеграції вразливих груп.
Управління голосом бренду в епоху великих мовних моделей
У статті досліджено трансформацію голосу бренду в умовах поширення великих мовних моделей у сучасних бренд-комунікаціях. Актуальність теми зумовлена тим, що генеративний штучний інтелект змінює не лише швидкість і масштаб виробництва контенту, а й самі принципи побудови та підтримання комунікаційної ідентичності бренду. Якщо в класичних підходах голос бренду розглядався як відносно стабільна сукупність стилістичних, тональних і ціннісних характеристик, то в епоху великих мовних моделей він дедалі більше перетворюється на адаптивну систему, що формується через промпти, шаблони та інші інструменти керування генерацією. Метою статті є концептуалізація ключових викликів управління голосом бренду в епоху великих мовних моделей та розроблення моделі управління голосом бренду в умовах комунікацій, опосередкованих штучним інтелектом. Методологічну основу становить аналіз, синтез, порівняння, тематична кластеризація і концептуальне моделювання на основі систематизації 40 наукових праць. Виявлено структурний конфлікт між персоналізацією, консистентністю і автентичністю брендового мовлення в умовах масштабованої генерації штучним інтелектом. Доведено, що великі мовні моделі підвищують адаптивність бренд-комунікацій, але без чіткої системи управління голосом бренду можуть призводити до втрати стилістичної єдності, послаблення автентичності та зниження стратегічної керованості комунікації. Запропоновано п’ятирівневу модель управління голосом бренду, яка включає ядро голосу, адаптивний шар, керування інструкціями, редакційний нагляд та рівень етики й прозорості. Зроблено висновок, що ефективне використання великих мовних моделей у бренд-комунікаціях потребує переходу від суто креативного управління тоном до інституціоналізованої системи контролю, яка поєднує генеративну гнучкість із нормативною, стилістичною та етичною узгодженістю.
Підготовка управлінських кадрів для сфери промоції: досвід освітніх практик
У статті розглянуто проблему узгодженості між традиційною академічною підготовкою фахівців сфери промоції та потребами індустрії, що перейшла до гібридних форматів роботи, автоматизації, інтеграції цифрових платформ і вимагає володіння співробітниками всіх ланок управлінською компетентністю. Публікація узагальнює досвід реалізації освітніх компонентів фахової підготовки управлінських кадрів для сфери промоції, з акцентом на фаховому курсі «Управління рекламними і PR-структурами». Це авторська освітня модель підготовки управлінських кадрів. Дослідження базується на концепції Action Research із застосуванням методів включеного спостереження, аналізу продуктів діяльності студентів та рефлексивних опитувань. Автори аналізують чотиримодульну архітектуру курсу, яка відкидає лінійний підхід «від теорії до практики» на користь інтегративного проєктно-орієнтованого навчання. Доведено, що ключовим інструментом формування управлінського мислення є система практичних кейсів: розроблення організаційних схем комунікаційних агентств, проєктне планування інтегрованих кампаній, аналіз конкурентного середовища та моделювання командної взаємодії. Здобувачі освіти опановують управління як процес прийняття рішень, аргументуючи вибір моделей менеджменту та ресурсів. Особливий акцент зроблено на важливості долучення інноваційних цифрових інструментів (таск-трекерів, систем аналітики та штучного інтелекту) до освітнього процесу як невід’ємної частини управлінської екосистеми медіаринку. Результати дослідження засвідчують, що виважене поєднання академічної теорії та практико-орієнтованих форматів роботи долає хибну дилему між академічністю і практичністю. Це формує у студентів здатність мислити категоріями процесів, ресурсів, структур та брати на себе відповідальність за кінцевий бізнес-результат. Окреслено перспективи подальших наукових досліджень, зокрема розроблення інструментарію для вимірювання сформованості управлінських компетентностей та бенчмаркінг зарубіжних освітніх моделей.
Роль візуальної мови в соціальній рекламі: нові тенденції в епоху трансформацій
У сучасному світі, де візуальна комунікація відіграє ключову роль у сприйнятті інформації, візуальна мова соціальної реклами набуває особливого значення. В умовах глобальних трансформацій — соціальних, культурних, технологічних — реклама, спрямована на вплив на суспільну свідомість, активно адаптується до нових форматів спілкування та змін у візуальному мисленні аудиторії. У статті розглядається роль візуальної мови як інструмента впливу, здатного транслювати соціальні меседжі максимально доступно, емоційно та універсально. Зокрема, аналізуються нові тенденції, серед яких: використання мінімалістичних образів, візуальних метафор, а також включення елементів інклюзивності, екоестетики та цифрового мистецтва. Окрему увагу приділено динаміці розвитку візуальної мови у зв’язку з популярністю соціальних мереж, де контент має бути не лише естетично привабливим, але й здатним швидко викликати емоційну реакцію. Крім того, підкреслюється важливість крос-культурної візуальної грамотності як основи для створення універсальних повідомлень, зрозумілих у глобальному контексті. Дослідження також торкається питання етики у візуальному оформленні соціальної реклами, що стає все актуальнішим в умовах інформаційного перенасичення. Зміни у візуальній мові реклами розглядаються як відповідь на запит суспільства до чесності, автентичності та емоційної глибини. Отже, візуальна мова стає не лише інструментом передачі інформації, а й способом формування цінностей, мотивацій та поведінкових моделей у суспільстві, що перебуває в постійному стані змін.
Практика використання українського орнаменту у вітчизняній бренд-айдентиці (на матеріалах 2025 р.)
Айдентика бренду є актуальною комплексною проблемою комунікацій, що виходить за межі суто візуального дизайну й функціонує як мова культури (у найширшому розумінні цього слова), здатна транслювати соціальні, історичні та ціннісні смисли. Сучасний етап розвитку бренд-айдентики характеризується синтезом культурних практик і цифрових технологій, активним використанням ШІ-генерованого контенту, динамічних дизайн-систем та зростанням ролі соціальної відповідальності брендів у публічному просторі. У статті здійснено комплексний аналіз сучасних практик використання орнаментів у айдентиці українських брендів, зокрема — у контексті війни, культурної трансформації та глобальної цифровізації. Особливу увагу приділено ролі національних символів й архетипічних образів як семіотичних ресурсів, що забезпечують емоційний зв’язок бренду з аудиторією, маркують культурну належність і виконують функцію соціальної консолідації. Розглянуто механізми редукції традиційних етномотивів до модульних, масштабованих та адаптивних елементів дизайн-систем, придатних для використання в цифрових середовищах, рекламі й медіакомунікаціях. На основі аналізу кейсів українських брендів окреслено закономірності трансформації орнаменту з декоративного елемента у змістовний носій значень, що поєднує традицію та інновацію. Досліджено, як айдентика у 2025 р. виконувала не лише комунікаційну та маркетингову функції, а й культурну, емоційну та соціальну, формуючи наративи стійкості, єдності й безперервності культурної пам’яті. Зроблено висновок, що українська бренд-айдентика розвивається за гібридною моделлю, у якій національні візуальні коди стають основою сучасних комунікаційних практик, інструментом культурної репрезентації у глобальному контексті, що в сучасних умовах надзвичайно важливо для сфери журналістики, реклами та PR.
Інноваційні різновиди голографічних вентиляторів доданої або змішаної реальності у бренд-комунікаціях
У статті коротко окреслено еволюцію розвитку голографічної реклами, представлено аналіз всіх різновидів голографічних 3D AR- та MR-вентиляторів як інноваційних і перспективних рекламоносіїв, що широко використовують у практиці бренд-комунікацій. До проаналізованих голографічних рекламоносіїв, які функціонують на основі одного вентилятора і які широко застосовують у практиці бренд-комунікацій увійшли: голографічні кіоски, стенди, панелі-кронштейни, вітрини, а також P.O.S. бокси та переносні підлогові й настільні вентилятори з підставкою тощо. Показано, що можливість їх інтеграції у масштабні комплекси (відеостіни, екрани зупинкових комплексів, сітілайти чи беклайти) значно підвищує потенціал візуального маркетингу. Крім того, проаналізовано системи на основі LED-вентиляторів, які уможливлюють здійснення голографічної трансляції зображення в режимі реального часу, 3D MR-конструкції з опціями моделювання та 3D AR-голографічні слот-системи. Систематизовано статистичні дані кількох компаній-виробників голографічного устаткування щодо ефективності впливу 3D AR- та MR-голограм у практиці бренд-комунікацій. Обґрунтовано, що голографічні інсталяції можуть слугувати ефективною альтернативою традиційним LED-носіям реклами, сприяючи розвитку та зміцненню позицій бренду на ринку. Підкреслено ефективність цієї технології у приверненні уваги цільової аудиторії та її впливу на запамʼятовуваність рекламного повідомлення. До числа компаній, кейси яких було проаналізовано у цьому дослідженні, увійшли:“Bayer”, “Coca-Cola”, “Davidoff”, “DBS”, “Google”, “Mercedes”, “Peugeot”, “Philip Morris”, “Simple Wine”, “Walmart”, “YouTube” та ін. Попри те, що не всі з описаних кейсів представлені у результатах цього дослідження, їх аналіз дав змогу глибше зрозуміти мотивацію компаній під час вибору як засобу бренд-комунікацій 3D AR- та MR-голограм, рендеринг яких здійснюється за допомогою вентиляторів, а також уможливив виявлення промоційних цілей та завдань компаній і навіть способів інтеграції технологій голографії у маркетингові кампанії.
Трансформація контенту під впливом нативної реклами в онлайн-медіа України
Стаття присвячена аналізу змін у структурі й змісті контенту українських онлайн-медіа під впливом нативної реклами як сучасного комунікаційного інструмента. Мета — дослідити вплив нативної реклами на трансформацію сучасних українських медіа, зокрема на їхню економічну модель, редакційну політику та структуру контенту. Під час роботи застосовувалися загальнонаукові методи пізнання: аналіз, синтез, індукція, дедукція, систематизація, типологізація та порівняльно-структурний підхід. Результати дослідження засвідчують, що нативна реклама є ефективним форматом комунікації, що поєднує журналістський стиль із комерційною метою, органічно інтегруючись у медіапотік. Зроблено висновок про її здатність забезпечувати високу залученість аудиторії за рахунок інформаційної цінності, відповідності стилістиці платформи та відсутності прямих закликів до дії. Досліджено процес зміни жанрової структури контенту: зростає частка аналітичних публікацій, інтерв’ю, інтерактивних спецпроєктів і персоналізованих форматів. Показано, що створення нативного контенту дедалі частіше здійснюється журналістами, що сприяє збереженню довіри та зміцненню репутаційної стійкості медіа. Одночасно встановлено, що нечітке маркування, відсутність регламентів і недостатня прозорість викликають ризики підміни редакційного дискурсу комерційним. Зроблено висновок, що внаслідок поширення нативної реклами в українському онлайн-сегменті медіа поступово формується інтеграційна модель, у якій розмиваються межі між журналістикою і маркетингом. Така модель ґрунтується на принципах експертності, достовірності, візуальної цілісності та етичної прозорості, сприяючи формуванню нової культури споживання контенту. Практичне значення дослідження полягає в узагальненні принципів ефективного та етичного впровадження нативної реклами в цифрових медіа України.
Оцінка ефективності зв’язків з громадськістю як складника інформаційної діяльності організацій у формуванні довіри
У тексті узагальнено результати сучасних емпіричних і теоретичних досліджень, що засвідчують взаємозв’язок між ефективністю звʼязків з громадськістю та рівнем довіри до організацій. Встановлено, що в цифровому середовищі довіра формується під впливом не лише змісту повідомлень, а й характеру взаємодії з авдиторією. Проаналізовано підходи до оцінки ефективності зв’язків з громадськістю як складника інформаційної діяльності у формуванні довіри споживачів до організації. Актуальність теми зумовлена трансформацією ролі комунікаційних процесів у сучасному цифровому середовищі, де довіра постає ключовим чинником взаємодії між організацією та авдиторією. Традиційні підходи до оцінки ефективності звʼязків з громадськістю орієнтовані переважно на кількісні показники, що досить часто не дає змоги повною мірою відобразити реальний вплив комунікацій на сприйняття кампанії та поведінку авдиторії. Зв’язки з громадськістю функціонують у межах ширшої системи інформаційної діяльності, яка охоплює створення, поширення та інтерпретацію інформації. У цьому контексті довіра розглядається як інтегральний результат комунікаційної взаємодії. У дослідженні проаналізовано сучасні українські та іноземні наукові праці, що дало змогу визначити основні тенденції розвитку підходів до оцінки ефективності PR-комунікацій. Запропоновано авторську модель оцінки ефективності звʼязків з громадськістю, яка включає три взаємопов’язані рівні: інформаційний, перцептивний та поведінковий. Інформаційний рівень відображає присутність організації в інформаційному просторі, перцептивний — сприйняття організації авдиторією, поведінковий — реальні дії у відповідь на комунікацію. Крім того, на основі аналізу емпіричних даних міжнародних досліджень встановлено, що довіра безпосередньо впливає на споживчу поведінку та економічні результати діяльності організацій. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробкою інструментів вимірювання довіри в цифровому середовищі та аналізом впливу новітніх технологій на ефективність комунікацій.
Феномен українського воєнного гумору в цифрових медіа: когнітивні механізми, стратегічні наративи та гендерні репрезентації (2022–2024)
У статті проаналізовано феномен українського воєнного гумору як комплексне медіакомунікативне явище, що формується під впливом травматичних тригерів війни (стрес, втрати, невизначеність) і водночас виконує адаптивні та стратегічні функції у цифровому середовищі. На перетині когнітивної лінгвістики, медіадосліджень і соціальних комунікацій узагальнено підходи до пояснення комічного ефекту в умовах війни: механізм інконгруентності, евристику доступності, наративне перефреймування, «негативне мислення» як спосіб раціоналізації загрози та ефекти переваги / символічного приниження ворога. Показано, що у воєнному контексті гумор виходить за межі індивідуального психологічного «розвантаження»: він конструює колективні інтерпретаційні рамки, підтримує солідарність, забезпечує інформаційну стійкість і може виконувати роль м’якої контрпропаганди. Емпіричною основою є синтез корпусу рецензованих наукових публікацій 2022–2025 років про український воєнний гумор та меметичні практики, а також якісне вивчення відкритих цифрових артефактів (жарти, меми, короткі відео, сторіз), які поширювалися на платформах «Твіттер/X», «Телеграм»і, «Тікток» та в онлайн‑медіа впродовж 2022–2024 років. Запропоновано аналітичну матрицю категорій (тригери — когнітивні механізми — медіаформа — поширення — ефекти) й концептуальну модель функціонування воєнного гумору, що відображає циклічний перехід від воєнних подій до їх гумористичного перекодування та подальших соціальних наслідків. Дослідження включає аналіз даних глобальної платформи «Know Your Meme» та порівняльний контент-аналіз офіційних сторінок Повітряних сил ЗСУ, що дозволило верифікувати ефективність гумору як інструменту «м’якої сили» (soft power). Показано, що інтеграція меметичних елементів у стратегічні комунікації суттєво підвищує залученість аудиторії та сприяє формуванню позитивного іміджу війська. Окрему увагу приділено гендерним репрезентаціям у воєнному гуморі: показано, що жіночі меметичні наративи частіше акцентують щоденну «тилову» працю, емоційну саморегуляцію та трансформацію ролей, тоді як маскулінні наративи частіше пов’язані з військовою субкультурою, героїзацією та ритуалами групової ідентичності. Зроблено висновок, що український воєнний гумор у цифрових медіа є гібридним ресурсом психологічної стійкості та інформаційного спротиву, який потребує системного міждисциплінарного вивчення. Доведено, що інтеграція гумору в стратегічні комунікації діє як інструмент «м’якої сили», підвищуючи охоплення.
Інформаційні та розважальні функції українських телеканалів у період повномасштабної війни
Дослідження присвячене аналізу трансформації інформаційної та розважальної функцій українського телебачення в умовах повномасштабної війни. Починаючи з лютого 2022 року, українські телеканали зазнали суттєвих змін у форматі, структурі та змісті мовлення у відповідь на інформаційні виклики та потреби суспільства. Значна частина загальнонаціональних мовників (зокрема «1+1», «ICTV», «Інтер», «Рада», «Суспільне Новини», «Ми — Україна») об’єднали свої зусилля для створення цілодобового національного інформаційного телемарафону «Єдині новини» (United News), який став ключовим інструментом донесення оперативної і перевіреної інформації про хід війни та події всередині країни й за її межами. Водночас у контексті постійного інформаційного тиску з боку РФ та зміни запитів аудиторії розважальний контент також зазнав трансформацій, пристосовуючись до нових умов і виконуючи не лише естетичну, а й психологічну, соціальну функції. Метою цієї статті є всебічний аналіз трансформації інформаційної та розважальної функцій українського телебачення в умовах повномасштабної війни. У межах цієї мети вирішено кілька завдань: здійснено короткий огляд науково-публіцистичних джерел, що стосуються зміни функцій медіа під час кризових ситуацій та зокрема війни; проаналізовано структуру та зміст телевізійного ефіру ключових національних каналів, що долучилися до спільного телемарафону; описано програмні моделі розважального контенту на каналах-відповідниках і з’ясовано, як цей контент адаптувався до умов війни; окреслено основні тенденції й висновки щодо ролі інформаційних і розважальних функцій у сучасному медіаполі українського телебачення. У статті проведено контент-аналіз низки телеканалів, що входять до складу телемарафону, а також їхніх розважальних відповідників — окремих цифрових та тематичних каналів, зокрема «1+1 Ukraine». Отримані результати дозволяють простежити динаміку зміщення акцентів в інформаційному та розважальному контенті й формують висновки щодо ролі телебачення як соціального інституту під час війни.
Візуалізація даних в українських медіа: типові помилки та комунікативні наслідки
Медійне сьогодення характеризується стрімким зростанням обсягів даних, з якими працюють журналісти, а візуалізація даних постає як невід’ємний спосіб представлення інформації та формування змістових акцентів у публікаціях. Масиви даних можуть перетворитись на одну статичну чи динамічну візуалізацію, яка здатна бути багатослівнішою, ніж текст. У зв’язку з цим актуалізується проблема якості візуальної репрезентації даних у медіа, зокрема наявності поширених помилок, що впливають на точність інтерпретації даних реципієнтом і загалом на ефективність комунікації з масовою аудиторією. Метою статті є виявлення типових помилок у візуалізації даних в українських медіа та визначення їх комунікативних наслідків. Для досягнення поставленої мети використано комплекс методів, зокрема контент-аналіз медійних матеріалів, порівняльно-описовий метод, кейс-стаді. Емпіричну базу дослідження становлять приклади візуалізацій даних у публікаціях українських онлайн-медіа. У результаті дослідження виокремлено основні типи помилок, серед яких: некоректне використання кольору, візуальне перевантаження, вибір неправильного типу діаграми, дефіцит структурних елементів (джерело даних, легенда, підписи осей тощо), порушення масштабів та принципів пропорційності тощо. Окреслено, що такі помилки ускладнюють процес декодування інформації та можуть призводити до хибних інтерпретацій, мають негативний вплив на ефективність комунікації, а також знижують рівень довіри до медіа. Також наголошено на тому, що в цифровому просторі візуалізації даних можуть ставати самостійною одиницею контенту, тобто поширюватись у інших медіа чи соцмережах окремо від оригінального тексту публікації, без додаткових уточнень чи роз’яснень. Саме тому важливість коректного графічного представлення даних набуває ще більшого значення. Узагальнення отриманих результатів дало змогу сформулювати висновки щодо необхідності дотримання в медійній практиці базових принципів інформаційного дизайну та підвищення рівня візуальної грамотності журналістів.
Кризова журналістика в регіональних медіа як фактор формування локального інформаційного середовища
У статті досліджено особливості функціонування кризової журналістики в діяльності регіональних медіа та її роль у формуванні локального інформаційного середовища. Актуальність дослідження зумовлена загальною потребою в оперативному, збалансованому та достовірному висвітленні кризових подій на місцевому рівні. Особливої уваги ця проблематика потребує в контексті збройних конфліктів, техногенних катастроф, суспільно-політичних потрясінь та інших екстремальних ситуацій, що впливають на життя територіальних громад. Функціональні характеристики регіональних медіа як важливого суб’єкта локальної інформаційної взаємодії, що забезпечують оперативне інформування населення, сприяє формуванню суспільної довіри, консолідації громади та протидії дезінформаційним впливам. Комунікаційні практики функціонують у контексті кризової журналістики та безпосередньо впливають на структуру і зміст локального інформаційного середовища. У воєнних умовах регіональні медіа виконують не лише інформативну, а й інтеграційну, стабілізаційну та безпекову функції, що сприяє підвищенню рівня інформаційної стійкості місцевих спільнот. Регіональні медіа в умовах кризи забезпечують не лише базову інформаційну функцію, а й роблять важливу стабілізуючу та консолідуючу роль у житті місцевих спільнот. Саме локальні видання часто стають першоджерелом достовірної інформації для громадян, формують довіру аудиторії та забезпечують функціонування місцевого інформаційного супроводу. Кризова журналістика виступає важливим фактором формування локального інформаційного середовища, забезпечуючи ефективну комунікацію між медіа, владою та громадою в умовах суспільних криз.
Герой як «агент змін» у відеосторітелінгу журналістики рішень: критерії добору, етика та візуальні стратегії репрезентації
У статті здійснено розгорнутий аналіз ролі героя у відеоконтенті формату журналістики рішень (solutions journalism) у кросмедійному вимірі. Обґрунтовано, що в межах цього напряму герой виконує функцію не лише пасивного носія персональної історії чи об’єкта співчуття, а насамперед постає як «агент змін». Через досвід такого героя аудиторія має можливість детально спостерігати за механізмами подолання соціально значущих проблем, аналізувати умови ефективності впроваджуваних практик, а також чітко бачити їхні внутрішні межі, ризики та можливі обмеження. Акцентовано, що аудіовізуальний матеріал у форматі журналістики рішень повинен функціонувати як строга доказова та пояснювальна система. Відеоряд не просто ілюструє подію, а демонструє процесуальність рішення: розкриває причинно-наслідкові зв’язки, висвітлює складні інституційні контексти (взаємодію з владою, громадою, бізнесом) та фокусується на результатах, що піддаються верифікації та незалежній перевірці. Під час дослідження запропоновано та деталізовано критерії добору героїв, що є визначальними для якості контенту: процесуальність їх участі у змінах, репрезентативність (відображення ширшого соціального контексту), безпосередній доступ до верифікованих даних, комунікаційна компетентність, етична безпека та принцип багатоголосся. Паралельно визначено ключові етичні виклики, з якими стикаються автори: небезпека надмірної героїзації, ризики стигматизації чи вторинної травматизації учасників, загроза псевдодоказовості та спокуса «замовчування» невдач. Систематизовано візуальні стратегії репрезентації героя, серед яких: наочне представлення «механіки рішення», використання образу колективного героя, дотримання балансу інтимності й дистанції, інтеграція пояснювальної графіки та застосування принципів етичного монтажу. Окремо розглянуто кросплатформну адаптацію відеоматеріалів (ютуб, тікток, лонгріди) як стратегічний чинник, що докорінно змінює темпоритм і композиційну структуру сюжету. Доведено, що дистрибуція на різних платформах створює специфічні ризики спрощення змісту та безпосередньо впливає на способи верифікації й архітектоніку подання даних у сучасному медіапросторі.
Культурно-мистецький контент на українському телебаченні: тенденції, проблеми та перспективи розвитку
Сучасний український телепростір зазнає суттєвих трансформацій під впливом суспільно-політичних подій, цифровізації та зміни медіаповедінки аудиторії. В умовах воєнної агресії та глобальної конкуренції за увагу глядача культурно-мистецький контент набуває особливої ваги як елемент гуманітарної безпеки, засіб формування колективної пам’яті, репрезентації національної ідентичності та підтримки творчих практик. Метою статті є комплексний аналіз динаміки культурно-мистецького контенту на українському телебаченні, визначення його функціонально-ціннісного навантаження та окреслення напрямів стратегічного зміцнення культурного сегмента в умовах медіаконвергенції та цифрової трансформації. Методологічну основу дослідження складають системний і контент-аналіз, порівняльний медіамоніторинг рейтингів телеперегляду, інструменти структурно-функціонального підходу, а також елементи медіалогічного та культурологічного аналізу. Емпіричну базу становлять показники телеперегляду за квітень — серпень 2025 року, контентні характеристики флагманських культурних телепроєктів та дані про зміни у структурі телекористування, зокрема розвиток FAST-форматів. Результати дослідження засвідчують, що попри домінування новинних і розважальних жанрів, культурно орієнтовані програми формують стійкі смислові ядра телепростору: суспільне мовлення забезпечує функцію культурної пам’яті та інтелектуального дискурсу; національні талант- та музичні шоу виконують роль масового культурного комунікатора; документалістика й історичні цикли відновлюють історичну тяглість та зміцнюють ідентифікаційні практики. Встановлено тенденцію зростання запиту на змістовність, фрагментовані тематичні формати та мультиплатформність споживання контенту. Запропоновано комплекс стратегічних рішень для посилення культурного мовлення: створення конкурсних державних інструментів підтримки, розвитку coproduction-моделей, впровадження культурних квот у прайм-тайм, запуск тематичного FAST-каналу української культури, формування відкритого відеоархіву культурного контенту та розвиток освітніх програм для продюсерів і режисерів документалістики.
Польові методи та взаємодія з експертами в науковій журналістиці (антарктичний кейс-стаді)
Актуальність статті обумовлюється зростанням інтересу в українському медіапросторі до наукової журналістики, а також необхідністю висвітлення практичних аспектів роботи журналіста, що пише про науку та популяризує її. В Україні вивченням популяризації науки займається низка дослідників, зокрема: станом популяризації науки в сучасному українському інтернет-просторі; популяризацією наукового контенту в Україні за посередництва помітних науково-популярних видань; тенденціями популяризації наукового знання; історією популяризації науки в Україні періоду незалежності; європейським досвідом популяризації науки через організацію науково-популярних заходів; популяризацією науки в Україні через призму екстремальних умов та викликів, зумовлених війною; засобами популяризації наукового знання у літературному творі; застосуванням цифрових технологій для популяризації наукових здобутків тощо. Метою є розгляд процесу отримання журналістом наукової інформації від науковців і збору репортажного матеріалу для створення науково-популярного контенту. Завданнями статті є розуміння впливу середовища на формування журналістського матеріалу; впливу комунікації між журналістом та науковцем на процес отримання інформації; впливу контексту робочого середовища на занурення в наукову тематику; а також розгляд інструментарію для промоції матеріалів на наукову тематику. Для отримання результатів було застосовано такі методи, зокрема міждисциплінарні: включеного спостереження; експертного опитування; теоретичного абстрагування та узагальнення; аналізу, систематизації та синтезу; описово-аналітичний метод; кейс-стаді та автоетнографічний методи. Розглянуто практичний досвід журналіста під час інтерв’ювання науковців, а також репортерської роботи в середовищі проведення наукових досліджень. Вивчено процес отримання інформації про науку, а також висвітлено розуміння контексту та інструментарію для «перекладу» наукового дискурсу на науково-популярний. Постійна взаємодія з науковцями та робота «у полі» є важливими складовими процесу популяризації наукових знань.
Суспільні функції та комунікаційний потенціал радіожурналістики в інформаційному просторі
В умовах стрімкої цифровізації медіасередовища та трансформації традиційних форм масової комунікації питання збереження і переосмислення ролі радіожурналістики набуває особливої наукової та практичної актуальності. Радіо як медіум із понад столітньою історією демонструє унікальну здатність до адаптації в конкурентному інформаційному полі, де домінують цифрові платформи та соціальні мережі. Попри значну кількість наукових праць, присвячених теоретичним аспектам журналістики та масової комунікації, окремі питання щодо функціонального потенціалу радіожурналістики в сучасному інформаційному просторі потребують подальшого наукового осмислення. Метою статті є комплексне дослідження суспільних функцій радіожурналістики та визначення її комунікаційного потенціалу в сучасних умовах. У роботі використовувались методи системного аналізу, функціонального підходу, порівняльного та описового аналізу медіатекстів. У результаті дослідження встановлено, що радіожурналістика виконує широкий спектр суспільних функцій: інформаційну, аналітичну, виховну, розважальну, культурно-просвітницьку та функцію соціальної інтеграції. Особливо важливою в контексті сучасних викликів є функція психологічної підтримки аудиторії, яка набула вираженого характеру в кризових і воєнних умовах. Функціонування радіожурналістики в сучасному інформаційному просторі займає спеціальну нішу в соціально-комунікативному середовищі завдяки оперативності, доступності та здатності формувати живий діалог із суспільством. Конвергенція радіо з цифровими платформами (подкастинг, стрімінг, інтернет-мовлення) не лише розширює його аудиторне охоплення, а й відкриває нові виміри комунікаційного потенціалу медіа. Функціонування радіожурналістики забезпечує стабільність інформаційних процесів, підтримує суспільний діалог та сприяє розвитку сучасного медіакомунікаційного середовища.
Жанрово-стилістичні особливості студентської преси доби радянізації (на матеріалах газети «Реконструктор», 1929–1930 рр.)
Статтю присвячено вивченню жанрово-стилістичних особливостей газети «Реконструктор: двохтижневого органу пролетарського студентства, професури та службовців Київського сільськогосподарського інституту (КСГІ)» (нині НУБіП України) 1929–1930 рр. Актуальність дослідження зумовлена потребою заповнити прогалини в історії української журналістики доби переходу від політики «коренізації» до політики терору, коли студентська преса стала ключовим інструментом радянізації вищої школи та ідеологічного формування «нової людини». Мета статті — виявити та систематизувати жанрово-стилістичні особливості газети «Реконструктор» як специфічного медіатексту доби радянізації, визначити роль мовних засобів у формуванні ідеологічного контенту видання. У дослідженні використано комплекс методів. Метод аналізу документальних джерел застосовано під час роботи над архівними примірниками газети «Реконструктор», щоб визначити тематичний спектр матеріалів і встановити регулярність використання тих чи тих жанрових форм. Історико-типологічний метод дав змогу схарактеризувати ознаки студентської газети «Реконструктор» як різновиду багатотиражної газети. Контент-аналіз став базовим інструментом для визначення жанрових різновидів матеріалів, аналізування тематичних домінант, виявлення основних мовно-стилістичних маркерів публікацій, а також ступеня їхньої повторюваності. Дискурс-аналіз прислужився під час інтерпретування текстів у соціально-політичному контексті. На матеріалі 26 збережених номерів видання проаналізовано систему жанрів, характерну для радянської інституційної преси перехідного періоду: інформаційних (хроніка, замітка, оголошення), аналітичних (стаття-передовиця, кореспонденція, звіт) та художньо-публіцистичних (фейлетон, вірш, нарис). Досліджено, як ідеологічні завдання класової боротьби, колективізації та «культурної революції» деформували традиційні жанрові форми, надаючи їм агітаційного характеру. Виявлено домінантні стилістичні маркери: риторику ворожнечі, бінарні опозиції «свій / чужий», пролетарський ідеологем, мову наказу і виклику. Показано, що студентська газета функціонувала одночасно як ідеологічний апарат і як реальний майданчик для дискусії, самовираження та навіть літературної творчості.